Open Call для спільнот традиційної культури України
Українська традиційна культура живе не лише в музеях, архівах чи на сторінках етнографічних досліджень. Вона звучить у фольклорних гуртах, відтворюється в майстернях, передається під час навчань, експедицій і родинних зустрічей. Стає основою локальних фестивалів, культурних подій та ініціатив, які допомагають громадам краще пізнавати власну історію. Щоб побачити різноманіття традиційної культурної спадщини, налагодити зв’язки між його […] The post Open Call для спільнот традиційної культури України first appeared on Витоки.
<img fetchpriority="high" decoding="async" width="1024" height="641" src="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/2026-07-15-14.56.16-1024x641.jpg" alt="" class="wp-image-1938" srcset="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/2026-07-15-14.56.16-1024x641.jpg 1024w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/2026-07-15-14.56.16-300x188.jpg 300w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/2026-07-15-14.56.16-768x480.jpg 768w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/2026-07-15-14.56.16-440x275.jpg 440w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/2026-07-15-14.56.16.jpg 1170w" sizes="(max-width: 1024px) 100vw, 1024px" /> Українська традиційна культура живе не лише в музеях, архівах чи на сторінках етнографічних досліджень. Вона звучить у фольклорних гуртах, відтворюється в майстернях, передається під час навчань, експедицій і родинних зустрічей. Стає основою локальних фестивалів, культурних подій та ініціатив, які допомагають громадам краще пізнавати власну історію. Щоб побачити різноманіття традиційної культурної спадщини, налагодити зв’язки між його учасниками та зробити їхню роботу більш видимою, проєкт Zagoriy Foundation «Витоки» відкрив Open Call для спільнот традиційної культури України. Чому виникла ця ініціатива Середовище традиційної культури в Україні значно ширше, ніж може здаватися. Його формують невеликі сімейні майстерні, громадські організації, локальні музеї, дослідницькі групи, фольклорні гурти та окремі ентузіасти. Хтось багато років записує пісні свого регіону. Хтось відновлює місцеву техніку ткацтва, вишивки чи кераміки. Інші створюють архіви, проводять експедиції, організовують фестивалі, навчають дітей або працюють із пам’яттю своєї громади. Саме завдяки цим людям традиційна культура не залишається застиглим свідченням минулого. Вона продовжує звучати, змінюватися, передаватися та знаходити нові форми в сучасному житті. Проте багато таких ініціатив досі працюють відокремлено. Вони можуть стикатися зі схожими викликами, шукати фахівців із тих самих напрямів або створювати подібні проєкти, але не знати про досвід колег в іншому місті чи регіоні. Тому перший крок до сильнішого середовища — побачити одне одного. Потребу краще пізнавати українські традиції підтверджують і результати соціологічного дослідження «Традиції та регіони: що цінують та практикують в Україні сьогодні». 60% опитаних вважають, що традиції мають дуже велике значення для суспільного життя, а 66% зацікавлені в їх глибшому вивченні. Водночас дослідження показує, що поряд із родиною важливими джерелами знань стають освіта, медіа, інтернет і культурні ініціативи. Саме тому варто підтримувати спільноти, які досліджують локальну культуру, зберігають знання та допомагають передавати їх далі. «Ми знаємо, що по всій Україні є сотні людей і спільнот, які щодня роблять важливу роботу для збереження традиційної культури. Часто вони залишаються відомими лише у своїй громаді. Ми хочемо знайти їх, познайомити між собою та зробити їхню діяльність видимою для ширшої аудиторії. Бо саме з таких локальних ініціатив і складається жива українська традиція», — говорить Катерина Гурневич, керівниця проєкту «Витоки». Навіщо «Витоки» створюють мережу Мережа має познайомити між собою спільноти, які працюють з українською традиційною культурою. Так вони зможуть дізнаватися про досвід одне одного, знаходити колег зі схожими напрямами роботи та створювати спільні проєкти. «Витоки» також прагнуть розповідати про діяльність локальних осередків і робити помітнішими їхні дослідження, практики та напрацювання. Це допоможе відкривати нові можливості для партнерств, обміну знаннями й залучення до майбутніх культурних, освітніх та комунікаційних ініціатив. Важлива частина мережі — культура взаємопідтримки: готовність поширювати події колег, рекомендувати майстрів і дослідників, ділитися контактами та корисним досвідом. Зібрані анкети поступово стануть основою карти регіональних осередків традиційної культури України. Вона покаже, де працюють такі ініціативи, якими напрямами займаються та з якими традиціями пов’язана їхня діяльність. Хто може долучитися до Open Call «Витоки» запрошують усіх, хто системно або на волонтерських засадах працює з українською традиційною культурою: громадські організації та культурні ініціативи; творчі об’єднання й майстерні; фольклорні гурти та студії традиційного співу; локальні музеї й культурні осередки; майстри та майстрині; дослідники, етнографи й фольклористи; організатори фестивалів та освітніх подій; збирачі усних історій і локальних архівів; ентузіасти, які розвивають традиційну культуру у своїй громаді; українські культурні осередки за кордоном. Не має значення, скільки людей у вашій команді, як давно ви працюєте та чи маєте юридичний статус. Долучитися можуть як великі організації, так і невеликі неформальні об’єднання або окремі фахівці. Так само не має значення, чи працюєте ви в обласному центрі, маленькому селі або за межами України. Важливо, що ваша діяльність пов’язана з дослідженням, збереженням, практикуванням або передаванням української традиційної культури. Як проходитиме Open Call Щоб долучитися, потрібно заповнити коротку анкету та розповісти про себе або свою спільноту: напрям роботи, регіон чи громаду, реалізовані ініціативи та способи зв’язку. Після подання команда «Витоків» ознайомиться з інформацією та проведе її верифікацію. Це необхідно, щоб майбутня база була достовірною, корисною та містила актуальні дані про учасників. Подання анкети не означає автоматичного включення до всіх майбутніх активностей, гарантованої публікації чи партнерства. Воно дає команді «Витоків» змогу дізнатися про вашу діяльність і враховувати її під час формування мережі та підготовки наступних проєктів. Заповнити анкету: https://zf.digital/opencallspilnota Що буде після збору анкет Після опрацювання відповідей команда «Витоків» поступово формуватиме мережу сучасних осередків традиційної культури. На основі зібраної інформації проєкт планує: знайомити аудиторію з окремими спільнотами та їхньою роботою; публікувати історії, інтерв’ю й тематичні матеріали; знаходити фахівців та ініціативи для майбутніх проєктів; створювати можливості для знайомства й партнерств; формувати карту регіональних осередків традиційної культури України; використовувати базу під час розроблення освітніх, партнерських і комунікаційних форматів. Мережа розвиватиметься поступово. Її цінність залежатиме від різноманіття представлених напрямів, регіонів і досвідів — від великих інституцій до невеликих ініціатив, робота яких досі була помітна лише локально. Розкажіть про свою діяльність Якщо ви досліджуєте місцеві звичаї, відновлюєте ремесло, навчаєте традиційного співу чи танцю, працюєте з архівами, організовуєте фестивалі або створюєте культурні події — розкажіть про свою діяльність. Також передайте це запрошення тим, про кого варто знати: майстрам, дослідникам, музеям, гуртам, громадським організаціям і локальним ініціативам. Що більше різних регіонів, напрямів і досвідів буде представлено, то повніше ми зможемо побачити середовище сучасної української традиційної культури. Долучитися до Open Call: https://zf.digital/opencallspilnota Про проєкт «Витоки» «Витоки» — культурно-просвітницький проєкт Zagoriy Foundation, який досліджує українські традиції, пояснює їхній зміст і показує, як вони можуть природно існувати в сучасному житті. <img decoding="async" width="1024" height="670" src="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/IMG_7940-1024x670.jpg" alt="" class="wp-image-1940" style="aspect-ratio:1.5283959145408792" srcset="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/IMG_7940-1024x670.jpg 1024w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/IMG_7940-300x196.jpg 300w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/IMG_7940-768x502.jpg 768w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/IMG_7940-440x288.jpg 440w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/IMG_7940.jpg 1145w" sizes="(max-width: 1024px) 100vw, 1024px" /> Проєкт створює сезонні путівники, у яких поєднані дослідницькі матеріали, практичні сценарії для дому, офісу та спільнот і рекомендації для глибшого знайомства з традиційною культурою — книжки, подкасти, медіа, дослідники, майстри та культурні ініціативи. У матеріалах «Витоків» традиція постає не лише як спадщина минулого, а як жива практика, яку можна досліджувати, переосмислювати й передавати далі. The post Open Call для спільнот традиційної культури України first appeared on Витоки.
Український хатній стінопис: 5 традицій, які створювали відчуття дому
Українська хата в традиційній культурі ніколи не була просто місцем для життя. Вона була простором родини, пам’яті, праці, свят і захисту. Її білили, прибирали, клечали зеленню, оздоблювали рушниками, іконами, квітами, а в багатьох регіонах — ще й розписували. Так з’являлися хатні стінописи: мальовані орнаменти на стінах, печах, сволоках, довкола вікон і дверей, іноді навіть на […] The post Український хатній стінопис: 5 традицій, які створювали відчуття дому first appeared on Витоки.
Українська хата в традиційній культурі ніколи не була просто місцем для життя. Вона була простором родини, пам’яті, праці, свят і захисту. Її білили, прибирали, клечали зеленню, оздоблювали рушниками, іконами, квітами, а в багатьох регіонах — ще й розписували. Так з’являлися хатні стінописи: мальовані орнаменти на стінах, печах, сволоках, довкола вікон і дверей, іноді навіть на стелі, долівці, господарських будівлях чи пічних заслінках. У народних уявленнях розпис мав естетичну, оберегову й ритуальну функції: робив дім гарним, позначав його як упорядкований і «свій», а також мав захищати мешканців від лиха. Традиції декоративного розпису житлових і господарських приміщень є органічною частиною української культури, а найпоширенішим видом такого малювання був саме настінний розпис селянських хат і споруд. Хатній стінопис був нетривким мистецтвом, яким здебільшого займалися жінки. Стіни щороку білили, малюнки поновлювали перед великими святами, а іноді повністю замальовували новими. Через це до нас дійшло не так багато автентичних зразків: частину знаємо за фотографіями, музейними копіями, етнографічними описами, «мальовками» на папері й пам’яттю майстрів. Але саме ця нетривкість робить традицію особливо зворушливою: жінки вкладали час і сили в те, що не мало зберігатися на віки, а мало жити разом із домом. Чому саме ці регіони Виставка не претендує на повний каталог українського хатнього стінопису. Локальні традиції існували в багатьох куточках України, а окремі села нерідко виробляли власну манеру розпису. Для експозиції ми обрали п’ять традицій, які демонструють різноманіття українського хатнього стінопису: дві локальні школи — петриківський і самчиківський розписи — та три регіональні традиції: Поділля, Слобожанщини й Степового Причорномор’я. Разом вони показують, наскільки різними могли бути українські хатні розписи — від тонкої графічної роботи «кошачкою» до монументальних декоративних композицій, що вкривали майже весь простір хати. Дніпропетровщина: петриківський хатній стінопис Петриківський розпис сьогодні є одним із найвідоміших українських декоративних мистецтв. Він сформувався в с. Петриківка на Дніпропетровщині у ХІХ–ХХІ століттях саме як мистецтво декоративного оздоблення хат, а вже згодом почав переноситися на інші поверхні й побутові предмети. У 2013 році петриківський декоративний розпис внесли до Репрезентативного списку нематеріальної культурної спадщини ЮНЕСКО. <img decoding="async" width="840" height="1024" src="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/petrykivka-840x1024.jpg" alt="" class="wp-image-1957" style="width:600px" srcset="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/petrykivka-840x1024.jpg 840w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/petrykivka-246x300.jpg 246w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/petrykivka-768x936.jpg 768w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/petrykivka-361x440.jpg 361w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/petrykivka.jpg 1050w" sizes="(max-width: 840px) 100vw, 840px" /> Омаж на петриківський розпис. Авторка Маргарита Якименко надихалася роботами Євгенії Евенбах. Головним елементом є «цибулька», фантастичні айстри, жоржини, червона калина та вигадані «зозульки» чи «жар-птиці». Традиційно розпис виконували на білому тлі мазаної стіни, що символізувало чистоту людських помислів та світло. У класичній петриківці важливі не лише мотиви, а й техніка: тонкі мазки м’яким пензлем, робота пальцем, стеблами, щіточками, майстерне поєднання дрібних деталей у цілісну композицію. Майстрині користувалися не лише звичайними пензлями, а й спеціальним пензликом із котячої шерсті — «кошачкою» (або «котячкою»). Такий пензель дає змогу робити надзвичайно тонкі, пластичні та пружні мазки. Окрім цього, майстри використовують «перехідний мазок» (коли на кінчик пензля, вже вмоченого в одну фарбу, набирають інший колір, що створює м’яку градацію) та малювання пучками пальців (так зазвичай створюють грона калини). Як упізнати: віртуозні мазки, фантазійні квіти, калинові грона, птахи, багато руху й легкості, композиції типу «вазон», «гілка», «фриз», яскраві кольори на світлому тлі. Самчики: велика казкова площина Цей стиль виник на межі Південно-Східної Волині та Поділля, в селі Самчики Хмельницької області. На відміну від Петриківки, яка плавно еволюціонувала у промисел, «самчиківка» після Другої світової війни опинилася на межі повного зникнення через руйнацію традиційного укладу українського села. Доказом її відродження є діяльність етнографа Олександра Пажимського та художників студії «Факел» у 1960-х роках. Вони відшукали останні натурні зразки — розписані хати-мазанки та старовинні весільні скрині кінця XIX століття. Держава взяла цей елемент під охорону у 2019 році, зафіксувавши у Національному переліку НКС під номером 015.нкс. <img loading="lazy" decoding="async" width="845" height="1024" src="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/samchyky-845x1024.jpg" alt="" class="wp-image-1956" style="width:600px" srcset="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/samchyky-845x1024.jpg 845w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/samchyky-248x300.jpg 248w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/samchyky-768x931.jpg 768w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/samchyky-363x440.jpg 363w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/samchyky.jpg 1056w" sizes="auto, (max-width: 845px) 100vw, 845px" /> Омаж на самчиківський розпис. Авторка Маргарита Якименко надихалася роботами Олександра Пажимського, Михайла Юзвука, Сергія Касьянова та Віктора Раковського. На відміну від петриківського розпису, самчиківка не будується на плавних переходах кольору. Її композиції складаються з чітких кольорових площин, через що розпис нагадує багатобарвну витинанку. Не менш цікавою була й техніка. Майстри виготовляли пензлі з шерсті кота, собаки чи пташиного пір’я, а для штампування використовували картоплю, буряк або вату. Фарби робили з місцевих глин, вохри та рослинних барвників, додаючи до них яєчний жовток або молоко, щоб розпис був яскравішим і краще тримався на стіні. Розписували майже весь простір хати. Орнаментами обрамляли двері та вікна, прикрашали сволоки, смугу над вікнами, міжвіконня, особливу увагу приділяли комину й печі, які традиційно білили та розписували перед великими святами. Навіть долівку оздоблювали орнаментальною каймою з мотивами «хмелика», «бігунця» чи геометричних елементів, створюючи враження мальованого килима. Як упізнати: великі декоративні композиції без вільного тла, чіткі кольорові площини без плавних переходів, масивні квіти й зубчасте листя, вазон або букет, птахи та геометричні символи. Поділля: хата як сад Подільські стінописи (Вінниччина, Хмельниччина, Тернопільщина) — це один із найдавніших та найбільш архаїчних пластів нашої культури. На жаль, через крихкість глиняної основи хат, більшість оригіналів втрачено, але збереглися неспростовні наукові докази. Головний із них — унікальна серія фотографій мистецтвознавця Костянтина Широцького, зроблена під час етнографічної експедиції 1909 року (села Сьомаки та Вовковинці), де зафіксовано велетенські розписані печі. Іншим доказом є монографія Марії Щепотьєвої 1928 року про розписи Кам’янеччини, де детально описано сезонний обряд розмальовування хат жінками перед Великоднем та Трійцею. <img loading="lazy" decoding="async" width="842" height="1024" src="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/podilska-842x1024.jpg" alt="" class="wp-image-1955" style="width:600px" srcset="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/podilska-842x1024.jpg 842w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/podilska-247x300.jpg 247w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/podilska-768x934.jpg 768w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/podilska-362x440.jpg 362w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/podilska.jpg 1053w" sizes="auto, (max-width: 842px) 100vw, 842px" /> Омаж на подільський розпис. Авторка Маргарита Якименко надихалася роботами Володимира Гагенмейстера. Подільські господині майже не використовували пензлів. Замість них у хід ішли саморобні квачі з ганчір’я, куряче пір’я, колоски або малюнок наносився просто пальцями й долонями. Фарби готували власноруч з природних матеріалів, які знаходили поруч: кольорова глина (черевата, жовтило, червонка), сажа з печі та сік диких ягід, замішані на сироватці або яєчному жовтку. Малюнок виходив площинним, силуетним і графічно перегукувався з подільськими тканими килимами. Головний мотив — «Вазон». Він завжди малюється таким, що росте з чаші, глечика чи горщика. Подільський розпис може бути дуже різним: від графічних смужок і орнаментальних обрамлень до великих «килимів» на стінах. Намальований килим мав не лише декоративний сенс: він міг замінювати справжній тканий килим там, де родина не могла його придбати. У подільських розписах трапляються й тваринні мотиви — півники, павичі, фазани, олені, баранці. Часто рослинне й тваринне поєднувалося в одній композиції. Як упізнати: заквітчана стіна або піч, вазони й букети, «килим» на стіні, поєднання квітів із птахами чи тваринами. Слобожанщина: пальцевий слід і пам’ять про традицію, що майже зникла Слобожанський (або Старобільський) розпис побутував на території Харківської, Луганської, Сумської та Донецької областей. У радянські часи цей стиль практично зник із культурного поля, оскільки тотально популяризувалася лише Петриківка. Доказом його існування стали етнографічні знахідки розписаних мисників та весільних скринь XVII–XIX століть на території колишнього Старобільського повіту Харківської губернії. На початку 2000-х років група луганських майстринь провела масштабну дослідницьку роботу у регіональних музеях, по крупинках реконструювавши цю унікальну пальцеву техніку, що сьогодні підтверджено дослідженнями ІМФЕ НАН України. <img loading="lazy" decoding="async" width="858" height="1024" src="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/slobozhanshhyna-858x1024.jpg" alt="" class="wp-image-1953" style="width:600px" srcset="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/slobozhanshhyna-858x1024.jpg 858w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/slobozhanshhyna-251x300.jpg 251w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/slobozhanshhyna-768x917.jpg 768w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/slobozhanshhyna-369x440.jpg 369w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/slobozhanshhyna.jpg 1072w" sizes="auto, (max-width: 858px) 100vw, 858px" /> Омаж на слобожанський розпис. Авторка Маргарита Якименко надихалася роботами Валентини Карпенко та Валентини Наготюк. Слобожанський розпис сформувався в прикордонному козацькому регіоні. Для нього характерні композиції з великих квіткових суцвіть. Ним оздоблювали не лише стіни, а й миски, скрині та інші предмети хатнього вжитку. Це єдина українська техніка, де пензель повністю виключено на першому етапі роботи. Художник вмочує пучки пальців (переважно великий або вказівний) у густу фарбу, прикладає до фактурної глиняної стіни чи дерева і коловим, спіралеподібним рухом прокручує руку навколо осі. Фарба лягає нерівномірно, створюючи унікальний об’ємний рельєф, де крізь колір проступає неповторний папілярний візерунок шкіри автора. Після висихання пальцевих плям береться тонкий пензлик для нанесення «оживок» — штрихів, які промальовують деталі (вусики, прожилки, дрібні листочки). Як упізнати: пальцеві мазки, спіральність, яскрава квіткова орнаментика. Одещина: степ, вазон і хвиля Південний розпис Одещини, Миколаївщини та Херсонщини — це результат унікального культурного «сплаву». Переселенці з центральної та західної України принесли сюди свої традиції, які наклалися на колорит місцевих громад — молдован, болгар та гагаузів. Офіційним доказом автентичності є внесення цього явища до Регіонального інвентаря елементів НКС Одеської області під назвою «Степовий південний розпис». <img loading="lazy" decoding="async" width="839" height="1024" src="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/odeshhyna-839x1024.jpg" alt="" class="wp-image-1948" style="aspect-ratio:0.8193426064195708;object-fit:cover;width:600px" srcset="https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/odeshhyna-839x1024.jpg 839w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/odeshhyna-246x300.jpg 246w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/odeshhyna-768x937.jpg 768w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/odeshhyna-361x440.jpg 361w, https://vytoky.com/wp-content/uploads/2026/07/odeshhyna.jpg 1049w" sizes="auto, (max-width: 839px) 100vw, 839px" /> Омаж на причорноморський розпис. Авторка Маргарита Якименко надихалася роботами Олени Бричевської. Головна відмінність причорноморського стінопису — його екстер’єрний характер. Якщо в інших регіонах розписували переважно інтер’єр (піч, стіни кімнати), то на Півдні розписом прикрашали відкриті сонячні веранди, фасади хат під навісом стріхи та зони навколо вхідних дверей і вікон. Провідними мотивами є розлогі виноградні грона (символ родючості та виноробства краю), пишні букети та фігурки птахів. Причорноморський стінопис відрізняється винятково теплою, яскравою, гарячою палітрою, що відображає палюче сонячне літо степу. У роботі переважають відтінки жовтого, насиченого червоного, оранжевого та коричневого кольорів. Історично ці фарби створювалися на основі місцевих приморських кольорових глин та мінералів, які розтирали з яєчним жовтком і молоком для стійкості до спекотного південного вітру та морської вологи. Малюнок виконувався широкими, сміливими, експресивними мазками. Як упізнати: рослинні мотиви на фасадах, вазон, обрамлення дверей і вікон хвилею чи хмелем, іноді — сюжетні сцени сільського життя. Наостанок Попри відмінності у техніках, кольорах і композиціях, усі ці традиції розповідають про одне — про прагнення людини зробити свій дім красивим, затишним і впізнаваним. Сьогодні український хатній стінопис є частиною нашої культурної спадщини. Він нагадує, що відчуття дому народжується не лише зі стін чи речей, а й із традицій, які ми передаємо далі. Джерела: Розписи подільських хат початку ХХ століття. Фото з експедиції вченого Костянтина Широцького — Локальна історія Регіональний інвентар елементів нематеріальної культурної спадщини – Одеський обласний центр української культури. ПІВДЕННИЙ РОЗПИС НА УЖИТКОВИХ РЕЧАХ Стаття про настінне хатнє малювання Слобожанщини в журналі «Народна творчість та етнологія» (ІМФЕ НАН України). Глухенька Н. О. Петриківські декоративні розписи. Київ: Мистецтво, 1965. 64 с. Пажимський О. М. Декоративний розпис Старокостянтинівщини: стінопис, мальовки. Народне мистецтво. 2005. № 1–2. С. 12–14. Щепотьєва М. Г. Розписи хат в Ходоровцях на Кам’янеччині. Харків: Державне видавництво України, 1928. 48 с. Кириченко М. А. Український декоративний розпис. Київ: Знання, 2006. 230 с. (Опис та ескізи розписів печей с. Оленівка Одеської обл., 1958 р.). The post Український хатній стінопис: 5 традицій, які створювали відчуття дому first appeared on Витоки.
Вербна неділя і свячена верба в українській традиції
Свячена верба в українській традиції — це не лише атрибут Вербної неділі, а й важливий домашній оберіг. Її тримали біля ікон, несли на кладовище, використовували під час негоди, встромляли в паски, торкалися нею дітей, худоби й навіть клали до купелі немовлят. Усе це пов’язане з давнім уявленням про вербу як про апотропей — захисний елемент, […] The post Вербна неділя і свячена верба в українській традиції first appeared on Витоки.
Свячена верба в українській традиції — це не лише атрибут Вербної неділі, а й важливий домашній оберіг. Її тримали біля ікон, несли на кладовище, використовували під час негоди, встромляли в паски, торкалися нею дітей, худоби й навіть клали до купелі немовлят. Усе це пов’язане з давнім уявленням про вербу як про апотропей — захисний елемент, що відганяє лихо. Чому саме верба стала знаком свята У євангельському сюжеті цього дня Ісус Христос в’їжджає до Єрусалима, а люди виходять його зустрічати з пальмовими гілками. У середземноморському регіоні пальми символічно позначали життя та перемогу. Оскільки пальми в Україні не ростуть, у церковній і народній обрядовості їх замінила верба. У Ірландії в цей день використовують тис, ялицю або кипарис. В Італії пальмові листки поєднують з гілочками оливи. Вербна, Шуткова чи Квітна? У різних регіонах України Вербну неділю називали і Вербичем, Вербницею, Шутковою, Квітною, Баськовою та Бечковою. Назва Шуткова пов’язана з німецьким дієсловом schützen — «захищати». Це важлива підказка до розуміння самої ролі свяченої верби в українському побуті. Її сприймали як захисний елемент, оберіг, тобто апотропей. Назва Баськова походить від слова баська — вівця. Так пояснювали схожість пухнастих вербових бруньок із м’якою вовною ягнят. Відповідно, Бечкова назва, імовірно, пов’язана зі звуком «бе», тобто теж із образом вівці. Інколи ще називали Вербич і Вербниця: «Прийшов Вербич — кожуха тербич», «Прийде Вербниця — назад зима вернеться». Як готували вербові пучечки Напередодні свята, у суботу, господиня дому готувала вербові пучечки. На Заході частіше брали нерозквітлу вербу, а в Центральній і Східній Україні любили пишні «котики». До пучечка могли додавати сезонні квіти або раніше освячену зелень (ще з Маковія чи Спаса). Вірили, що так цілющість і захисна сила зростають. Ритуальне биття вербою: не покарання, а передача сили Одна з найвідоміших традицій Вербної неділі — легеньке биття свяченою вербою. Таке ляскання мало наділяти людей і тварин силою та здоров’ям. Це був жест побажання життя, міцності й доброго року. Під час цього обряду промовляли: «Не я б’ю — верба б’є, за тиждень Великдень, будь здоровий як вода, а великий як верба, а багатий як земля» «Баська б’є — не заб’є. За тиждень Великдень прийде» «Не я б’ю — бечка б’є. Віднині за тиждень — Великдень» «Не я б’ю — лоза б’є. Не вмирай — червоної крашанки дожидай!» «Верба б’є — не я б’ю, за тиждень — Великдень, недалечко червоне яєчко» Биття вербою слугувало також і способом позалицятися до дівчат. Тож парубки, які хотіли показати симпатію, жваво використовували цей привід. Як використовували свячену вербу в побуті Тримали в хаті біля ікон Після освячення гілочки верби залишали на видному місці — біля ікон, на покуті. Це був постійний знак захисту дому й родини. Верба мала бути поруч упродовж року. Несли до хворих Якщо людина не могла прийти до церкви, її били вербою вдома, ніби «пробуджуючи до життя» і передаючи енергію. Використовували для худоби У деяких регіонах свяченою вербою ляскали худобу, щоб не хворіла й давала приплід. Це поширений приклад того, як один і той самий оберіг працював і для людей, і для господарства. Клали до купелі немовлят Освячені гілочки верби клали до купелі немовлят для захисту. Отже, верба супроводжувала людину буквально від перших днів життя. Встромляли в паски Фіксується звичай встромляти гілочку верби при випіканні паски. Вірили, що тоді хліб неодмінно вдасться — буде гарний, рівний. А якщо спечена паска вийшла високою, великою, рівною, то і рік для членів родини обіцяв бути добрим. Захищали дім під час негоди Освячені гілочки верби кидали на дорогу, якщо йшов град, злива. Вірили, що тоді негода затихне, а град не нашкодить господарству. Освячену вербу не викидали, а зберігали до наступної Вербної неділі. The post Вербна неділя і свячена верба в українській традиції first appeared on Витоки.
Благовіщення: традиції, прикмети та заборони
Благовіщення Пресвятої Богородиці (Благовіщення, Благовістя) — одне з найбільших весняних свят в українській традиції, яке відзначають 25 березня. Що означає свято Благовіщення Згідно з Євангелієм, у цей день архангел Гавриїл з’явився Діві Марії та сповістив їй благу звістку — вона стане матір’ю Ісуса Христа. В українській традиції це свято має ще одне важливе значення:Благовіщення — […] The post Благовіщення: традиції, прикмети та заборони first appeared on Витоки.
Благовіщення Пресвятої Богородиці (Благовіщення, Благовістя) — одне з найбільших весняних свят в українській традиції, яке відзначають 25 березня. Що означає свято Благовіщення Згідно з Євангелієм, у цей день архангел Гавриїл з’явився Діві Марії та сповістив їй благу звістку — вона стане матір’ю Ісуса Христа. В українській традиції це свято має ще одне важливе значення: Благовіщення — день, коли Бог благословляє землю, і вона починає родити. Благовіщення в народних віруваннях У народних уявленнях Благовіщення — це час, коли приходить правдива весна. Вважалося, що саме цього дня «відмикається земля», яка від осені перебувала у стані спокою. На Черкащині вірили, що це архангел Гавриїл відмикає землю і починають рости всі рослини. На Гуцульщині ж вірили, що цим займається святий Юрій. Чому до Благовіщення не можна було працювати на землі В українській традиції від свята Введення (21 листопада) і до Благовіщення землю не турбували: не орали, не копали, не сіяли. Вважалося, що земля в цей час спить і набирається сили, а будь-яке втручання може зашкодити майбутньому врожаю. Тому лише після Благовіщення дозволялося починати польові роботи. Заборони на Благовіщення Окрім роботи на землі, на Благовіщення також не варто було: торкатися до зерна, бо воно втратить свою родючу силу: не зійде, погано вродить, а то й зовсім «переміниться» (замість пшениці виросте кукіль чи замість коренеплодів буряків будуть стовбури) ставити огорожу, щоб не накликати посуху влітку розчісувати волосся, щоб птахи грядки не розгрібали заплітати волосся, щоб долю собі не заплутати віддавати які-небудь хатні речі сусідам, бо тоді протягом року будуть матеріальні труднощі позичати яйця, бо кури перестануть нестися. «Благовісні» люди і тварини Народжених цього дня людей та тварин називали «благовісними». У народній уяві їх сприймали насторожено: вірили, що можуть бути недовгожителями або мати інвалідність. Казали: «З благовісного теляти добра не ждати», тому таку худобу часто не залишали. Яйця, знесені на Благовіщення, не підкладали під квочку, бо боялися, що з них нічого доброго не виведеться — або бовтун, або калічка. На Буковині говорили, що курчата будуть із двома головами. Волиняни цього дня не парували корів і свиней, остерігаючись приплоду з вадами. Особливо уникали будь-яких робіт вагітні жінки — не шили й не різали, щоб це не позначилося на дитині. Закликання весни На півночі Житомирщини починали співати веснянки на вулицях, щоб допомогти теплій порі прийти швидше. На Поліссі розпалювали вогнища з торішньої соломи — цей обряд називали «гріти весну» або «палити весну». Такі дії мали магічне значення — активізувати природні сили і сприяти врожаю. Обрядове печиво на Благовіщення У західних регіонах України пекли печиво у формі серпа, плуга, борони. Роздавали юнакам та дівчатам, щоб краще працювалося у полі. На Волині, Західному Поліссі та Підляшші готували ритуальну випічку у формі пташиної лапи – гальопа, буськова лапа. З таким печивом діти бігали зустрічати лелек, побачивши яких, вигукували: «Бусел-бусел, на тобі гальопу, а мені жита копу!». Народні прикмети на Благовіщення За віруваннями українців: «Яка погода на Благовіщення, така буде й на Великдень». Втім, ще у ХІХ столітті український етнограф М. Максимович зауважував: старші люди казали, що ця прикмета з часом втратила свою точність, хоча колись вважалася правдивою. Тим не менше, є безліч прикмет для прогнозування погоди та врожайності: До Благовіщення зими не лай і санок не ховай Благовіщення без ластівок – холодна весна Яка погода на Благовіщення, то така буде й літом Якщо до Благовіщення лежить сніг, то літо буде неврожайне Якщо до Благовіщення мороз, то буде багато огірків Бджоли на Благовіщення сильно гудуть – до врожаю Якщо на Благовіщення дощ, то буде врожай на гриби Де на полі на Благовіщення буде лежати сніг – на тому місці хліба не буде Як на Благовіщення вранці сонячно, то ранній хліб краще уродить, як опівдні – середній, а як увечері – пізній Якщо увечері зоряно, то вродять коноплі. Досліджувати: Благовіщення: коли відкривається земля | Етнографія 7 квітня – Благовіщення – Українські традиції The post Благовіщення: традиції, прикмети та заборони first appeared on Витоки.